CONDUCTISME

CONDUCTISME
El conductisme és una de les teories més representatives del model dit de l’aprenentatge. Els conductistes no creuen gaire que el coneixement sigui un aspecte fonamental del desenvolupament humà i que, per tant, els canvis en la conducta siguin un reflex dels canvis a nivell cognoscitiu. Una altra característica general, amb alguna excepció, del pensament teòric d’aquests investigadors conductistes és que no estan interessats pels factors mentals interns. Només creuen en els factors externs, ja que són els únics que vertaderament es poden observar. L’ésser humà es limita a reaccionar davant l’ambient extern. Així, l’evolució de les persones està relacionada amb els seus aprenentatges, de tal forma que el desenvolupament actual no és més que la suma de tots els aprenentatges que han tingut lloc en aquella persona fins ara, sense tenir en compte els aspectes innats que poden influir sobre aquest. D’aquesta manera hauríem de considerar que el desenvolupament humà és com una cosa mecànica i determinada, cada vegada que es produeix un estímul de l’ambient, l’organisme respon passivament donant una resposta que prèviament ha après. Les causes (internes) per les quals donam una resposta determinada i no una altra és un aspecte que no interessava, fins fa alguns anys, els conductistes. Hi ha diferents tipus de conductisme, que es classifiquen en funció del tipus de condicionament a desenvolupar.

**﻿Condicionament clàssic**
Ivan Pavlov, quan estudiava els processos de digestió dels gossos, va observar casualment que la salivació i la secreció de sucs gàstrics es produïen en els animals abans que aquests veiessin els aliments, només de sentir les passes de la persona que els portava el menjar. Per verificar les seves hipòtesis va idear un experiment: abans d´ensenyar el menjar a un gos feia sonar una campana. Al principi, el gos només secretava saliva quan veia el menjar, però el fet de repetir-se de manera constant la relació campana-menjar, el gos va començar a salivar quan sentia la campana, sense que se l´hagués presentat el menjar. Pavlov va demostrar que és possible crear un comportament sense que aquest respongui a una necessitat biològica. Aquest comportament s´anomenarà resposta condicionada.



**﻿Condicionament operant**
Un altre dels pesos pesats del condicionament va ser BF Skinner qui en els anys 40 i 50, desenvolupà una classe diferent de filosofia del conductisme, anomenada sovint conductisme radical, i de la ciència, anomenada anàlisi del comportament o anàlisi experimental del comportament. D'importància particular era el seu concepte de la resposta del subjecte. En contrast amb la idea d'una resposta fisiològica, el condicionament de Skinner o condicionament operant es basa en una classe estructural de respostes diferents però funcionalment equivalents. Per exemple, mentre que una rata podia pressionar una palanca amb la seva pota esquerra o la seva pota dreta o la seva cua, totes les respostes comparteixen una funció comuna, una conseqüència comuna, que és aconseguir l'objectiu d'aquestes conductes o reforç. La rata prem la palanca per a aconseguir la bola de menjar, en aquest tipus de condicionament, l'estímul és posterior a la resposta, actuant com una recompensa a una determinada conducta. Aquest tipus de condicionament és el que explica per exemple, l'actitud de les persones que juguen a les màquines escurabutxaques i queden enganxades en aquesta mena de jocs.



Aplicació de les TIC als entorns d'aprenentatge conductista
Les TIC s'apliquen per la realització repetitiva d'exercicis com a font d'ensinistrament. La retroalimentació funciona aquí com a reforç.

A finals de la dècada dels 80 apareix la //'Enseñanza Asistida por Ordenador (EAO)'.// Es pensa l'ordinador com una eina que permet tutoritzar els estudiants en una relació bidireccional.

Un exemple actual el podem veure als jocs tipus Brain Training.

media type="youtube" key="KPyLyb3mUf4?fs=1" height="385" width="480"

Llibres recomanats
- Watson, J. (1924/1961). //El conductismo//. Buenos Aires: Paidas. - Skinner, B. (1974/1977). //Sobre el conductismo//. Barcelona: Fontanella.